Neplatnost konkurenční doložky pro sjednání nižší než zákonné výše peněžitého vyrovnání
V souvislosti se změnou právní úpravy je třeba vždy bedlivě zvažovat, zdali se uplatní dosud formulované judikatorní závěry i na právní případy řídící se recentní právní úpravou. Tak např. v rozsudku sp. zn. 21 Cdo 2/2012, ze dne 28. 11. 2012 Nejvyšší soud vysvětlil, že konkurenční doložku nelze platně sjednat v případě, že obsahem dohody je ujednání o peněžitém vyrovnání v nižší než v zákonem stanovené minimální výši a že proto, pokud neobsahuje dohoda o tzv. konkurenční doložce peněžité vyrovnání alespoň v této výši, je pro rozpor se zákonem (§ 18 ZP, § 39 obč. zák.) neplatná celá dohoda o konkurenční doložce, s tím, že jde o neplatnost relativní (§ 20 ZP). Obstojí tyto závěry i ve světle nové právní úpravy? Z důvodů vyložených níže máme za to, že nikoliv.
![]() |
Zákoník práce neobsahuje vlastní úplnou úpravu právního jednání v pracovněprávních vztazích (srov. mj. nadpis hlavy V „Některá ustanovení o právním jednání“), pro tento případ se proto použije subsidiárně úprava uvedená v občanském zákoníku (§ 4 ZP).
Je-li výše peněžitého vyrovnání v konkurenční doložce sjednána v rozporu s § 310 odst. 1 ZP, tj. v nižší výši, než je výše přiměřená, pak je konkurenční doložka v části týkající se tohoto ujednání (§ 576 o. z.)
Tento náš závěr se opírá mj. o znění důvodové zprávy k zákonu č. 303/2013 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím rekodifikace soukromého práva: „Pro pracovněprávní vztahy bude významné zejména ustanovení § 580 NOZ. Z něj vyplývá, že neplatné je právní jednání, které se příčí dobrým mravům, jakož i právní jednání, které odporuje zákonu, pokud to smysl a účel zákona vyžaduje. Toto výkladové pravidlo konvenuje se základními zásadami pracovněprávních vztahů (§ 1a zákoníku práce). Dosavadní úprava § 18 zákoníku práce, která v pracovněprávních vztazích vyjadřuje přednost relativní neplatnosti právních úkonů z hlediska jejich obsahu před jejich neplatností absolutní, nemůže v zákoníku práce napříště obstát.“
Z procesní opatrnosti však zaměstnancům doporučujeme, aby se neplatnosti v promlčecí lhůtě tří let (§ 629 odst. 1 o. z.), která počne běžet dnem následujícím po skončení pracovně právního vztahu (viz rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 2569/2015, ze dne 4. 5. 2016) radši dovolali pro případ, že by soudy dospěly k opačnému závěru, a to arci, že jde o neplatnost relativní.
Jak bylo výše naznačeno, předmětná vada nezpůsobuje neplatnost celé konkurenční doložky. Tento závěr vyplývá z § 577 o. z., který stanoví: „Je-li důvod neplatnosti jen v nezákonném určení množstevního, časového, územního nebo jiného rozsahu, soud rozsah změní tak, aby odpovídal spravedlivému uspořádání práv a povinností stran; návrhy stran přitom vázán není, ale uváží, zda by strana k právnímu jednání vůbec přistoupila, rozpoznala-li by neplatnost včas.“
Zaměstnanec by se měl proto žalobou u soudu nejprve domáhat změny určení nezákonného rozsahu peněžitého vyrovnání, může přitom pochopitelně požadovat vyrovnání vyšší, než je jedna polovina průměrného měsíčního výdělku, za každý měsíc plnění závazku,[1] soud však jeho návrhem vázán není. „Lhůtu pro uplatnění práva navrhnout změnu obsahu právního jednání zákon nestanoví, lze soudit, že toto právo proléhá promlčení v obecných promlčecích lhůtách podle § 619 a § 629 odst. 2.“[2] Petit může znít např. tak, že: „Peněžité vyrovnání sjednané v konkurenční doložce uzavřené dne xxx mezi žalobcem a žalovaným ve výši ABC za každý měsíc plnění závazku se dnem právní moci tohoto rozsudku mění na XYZ za každý měsíc plnění závazku.“
Nepůjde ani o žalobu na plnění, ani o určovací žalobu, nýbrž o tzv. právotvornou žalobu (rozhodnutí soudu tak bude mít konstitutivní povahu s účinky ex nunc). „Takové rozhodnutí není titulem pro výkon rozhodnutí (exekučním titulem), teprve tehdy, nebudou-li povinnosti změněné tímto rozhodnutím řádně splněny, se může oprávněný domáhat svého práva podáním žaloby na plnění [§ 80 písm. b) OSŘ].“[3]
Vzhledem k tomu, že v pracovně právních vztazích se uplatní princip, že: „Neplatnost právního jednání nemůže být zaměstnanci na újmu, nezpůsobil-li neplatnost výlučně sám.“ (§ 19 odst. 3 ZP) měl by soud při zvažování, zda by zaměstnavatel k uzavření konkurenční doložky vůbec přistoupil, rozpoznal-li by neplatnost včas, vycházet právě z tohoto pravidla, neboť zamítnutí žaloby (aniž by neplatnost ujednání o výši peněžitého vyrovnání způsobil výlučně sám zaměstnanec) by šlo k tíži zaměstnance, tj. bylo by mu na újmu.
Ve shodě s judikaturou je však třeba zdůraznit, že: „Při posouzení otázky, zda některý z účastníků smlouvy (dohody) sjednané v pracovněprávních vztazích sám způsobil její neplatnost, nelze vycházet bez dalšího (automaticky) ze závěru, že u dvoustranného právního úkonu jeho neplatnost nemohl (vůbec) způsobit jen jeden z jeho účastníků, když ke smlouvě (dohodě) je třeba vždy projevů vůle obou stran, neboť v takovém případě by se institut relativní neplatnosti u smluv (dohod) nemohl uplatnit již na základě argumentu, že bez souhlasné vůle účastníků nemohlo ke smlouvě (dohodě) dojít a že tedy již jejím samotným uzavřením spoluzpůsobily neplatnost smlouvy (dohody) vždy obě strany (srov. též právní názor vyjádřený v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 24.2.2000 sp. zn. 20 Cdo 934/98), ačkoliv právní úprava obsažená v ustanovení § 20 zák. práce se nepochybně vztahuje také (a především) na dvoustranné právní úkony. Ke způsobení neplatnosti dvoustranného právního úkonu tedy nemůže dojít v důsledku pouhé účasti na uzavření smlouvy. V případě, že smlouva (dohoda) je postižena důvodem neplatnosti, je třeba se vždy - s přihlédnutím k okolnostem případu - zabývat tím, jak se účastníci konkrétně (fakticky) podíleli na utváření jejích obsahových náležitostí, zejména, kdo z nich a jak se "přičinil" o to, že smlouva (dohoda) byla postižena vadou, která způsobuje její neplatnost. Ten, jehož účast na smlouvě (dohodě) spočívala v pouhém přijetí návrhu (oferty) druhého účastníka, tedy nemohl způsobit (spoluzpůsobit) neplatnost uzavřené smlouvy (dohody).“ (viz již vzpomínaný rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 2569/2015, ze dne 4. 5. 2016).
![Mgr. Vladimír Janošek](https://www.epravo.cz/_dataPublic/photo/8ccb611db1bd16c1e37de9e93c7110f7/DSC_0048b.jpg)
Mgr. Vladimír Janošek, advokát
trvale spolupracující s ARROWS advokátní kancelář, s.r.o.
V Jámě 699/1
110 00 Praha 1
Tel.: +420 731 773 563
e-mail: janosek@arws.cz
![Mgr. Jakub Oliva](https://www.epravo.cz/_dataPublic/photo/a9cd3493bbf236d5a23d9281dcef86dc/Jakub_Oliva.jpg)
Mgr. Jakub Oliva,
právník v ARROWS advokátní kancelář, s.r.o.
V Jámě 699/1
110 00 Praha 1
Tel.: +420 732 441 267
e-mail: oliva@arws.cz
___________________________________
[1] Ust. § 310 odst. 1 ZP hovoří o přiměřeném vyrovnání, kterým ovšem nemusí být vyrovnání automaticky v zákonem stanovené minimální výši. Přiměřenost je tudíž třeba posuzovat vzhledem k okolnostem konkrétního případu.
[2] Lavický, P. a kol.: Občanský zákoník I. Obecná část (§ 1−654). Komentář. 1. vydání, Praha: C. H. Beck, 2014, 2400 s., komentář k § 577 o. z.
[3] Op. cit. sub. 2., komentář k § 577 o. z.
© EPRAVO.CZ – Sbírka zákonů, judikatura, právo | www.epravo.cz